Dopamin er ifølge Rang et. al., skyld i den rare følelse.
Stort set alle afhængighedsskabende stoffer aktiverer den mesolimbiske dopaminerge pathway. Opioider øger ekstracellulær dopamin ved nedsættelse af GABAs inhibitoriske effekt på den dopaminerge pathway, flumazenil har nogenlunde samme effekt da den er GABAa antagonist, kokain og amfetamin er genoptagshæmmere osv... Ethanol og nikotin aktiverer også denne pathway.
Man kan behandle afhængighed med D3-receptor antagonister, dette virker fordi man simpelthen afkobler belønningspathwayen.
Dog fjerner man ikke abstinenssymptomer eller andre kliniske effekter, der ikke har med dopamin-systemet af gøre. F.eks. kan du tage opioider på en D3-antagonist, opleve smertelindring men ingen rus, og når du stopper med opioiderne vil du få fysiske abstinenssymptomer som hvis du ikke havde taget D3-antagonisten.
Abstinenssymptomer skyldes andre mekanismer.
Når man stopper med opioider sker der en øgning af intracellulær cAMP (second messenger med mange opgaver) grundet overaktivering samt overekspression af adenyl cyclase (enzym der laver cAMP). cAMP aktiverer protein kinase A som phosphorylerer neurotransmitter transportører hvilket bl.a. fører til øget GABA release (og GABA har inhiberende effekt på dopamin-system!). Man mener at nogenlunde det samme sker for f.eks. kokain og ethanol.
Desuden bliver noget af den store mængde cAMP nedbrudt til adenosin som fungerer som neurotransmitter på præsynaptiske A1-receptorer hvilket fører til hæmning af glutamat release. Da glutamat primært er en transmitter, der virker exitatorisk gør dette hjernen mere "sløv".
Kokains afhængighedssymptoner skyldes både exiterende (overekspression af AMPA-receptor der øger glutamat-release) og deprimerende (nedregulering af dopamin-release) effekt på hjernen.
Det er altså temmelig kompliceret - jeg har kun nævnt et par af de mekanismer, der er involveret i afhængighed og mange af dem er "modsat rettede", en ting er sikkert: det er intet under at man har lyst til stoffet, når ens hjerne bliver "twisted" på så mange måder, når man ikke tager det!
Aktivering af den mesolimbiske dopaminerge pathway, er der dog meget enighed om, er skyld i feel-good-følelsen af mange stoffer. F.eks. kan man jo være dybt afhængig af nikotin, men nikotin giver ikke særlige abstinenser, derimod aktiverer det denne pathway.
Men man kan ikke pege på dopamin som ene syndebuk i hvorfor man bliver ved med at tage stoffer - der er nemlig også abstinenserne. Selvom man ikke er narkoman sker der ændringer i ens hjerne lige når man har taget stoffet og dette har også betydning for om man vil tage det igen. Der er altså både et psykisk og et fysisk aspekt, hvor det psykiske nok mest skyldes dopamin.
Jeg håber det gav mening... spørg endelig hvis det ikke gør.
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)